Республіка Киргизстан розділена на дві несхожі між собою частини (північ та південь), як ментально, так і фізично: по центру країни тягнуться висотні гірські хребти. Обабіч цих гір, у Чуйській та Ферганській долинах відповідно, лежать два найбільші її міста й головні антиподи - Бішкек та Ош.
Відстань між ними по автомобільним дорогам складає майже 700 кілометрів і включає велику кількість гірських серпантинів та перевалів, у тому числі два - висотою більше 3 тис. метрів. Автобусам підніматись на такі висоти заборонено взагалі, а машиною подолати цей непростий шлях можна за 10-12 годин. Окрім того, взимку дорогу можуть закривати із-за заметів. Тому як альтернатива, цю ж відстань можна проскочити літаком, для чого в Киргизії існує регулярний і недорогий пасажирський маршрут, а час польоту складає усього 45 хвилин.
Але все ж хоча б раз у житті цю дорогу варто проїхати саме по землі, аби побачити усі вражаючі природні красоти навколо. Отже, врубайте для ліпшої атмосфери
киргизький блек-метал, і понеслись.
![](https://lh3.googleusercontent.com/eHghcKgOiyGRkfu4cpBY2nlaTOw_2Ij2_6qR7QenSRBgwrP4pislBPkNsVhgtMIKrx5SgONGo7gAAreaFUnrVaUJ5yAxt3VKyx3uoK5ImB80dd8go0iMt4YSmdWv9fpEVrDQAepz0JU=w2560-h731-no)
Хоч ми долали її і фрагментами, з фотопаузами і ночівлею, усе одно було відчутно, настільки це непростий шлях.
Виїхали на трасу з
плато Сон-Куль і майже одразу заскочили на перший перевал, Кизарт. «Усього-то» 2670 метрів.
Тут все дуже по-киргизьки: і юрта, і корови, і вагончики у ролі магазинів. Присутня також примітивна мечеть чи намазхана.
Зробили маленьку паузу біля одного некрополя при дорозі. Фрагментарно я киргизькі кладовища показував раніше, тепер глянемо трохи ближче. Що не кажи, а могили є значною частиною кожної культури.
У киргизів все хаотично, з простими пам’ятниками та оградками перемішані вичурні мавзолеї. Причому як старі глиняні, уже потерті часом, так і новітні, з силікатної цегли чи ажурних ґратів.
Не впевнений, але цілком можливо, що більш пишні мавзолеї належать не багатіям, а особливо шанованим аксакалам. На тих, де є дати життя, їх власники прожили по 90-100 років.
Та нас манять далі гори. Тимчасово звернули з траси на другорядну дорогу, щоби проїхати долиною річки Коко-Мерен.
![](https://lh3.googleusercontent.com/aaSiB3OWtj-0WPzwZTULD48RooiLTY0s1GjS5r85kBKHky3Ru9kzK_jvY_oy9gBlF08yXDuG_Pzq_GlmazoWlCSpyoY40EpGPBOUmdLOG2f8oBf9iICCQMy9LTr_Okx-blXMaY5Ktqw=w2560-h1069-no)
Впадають у вічі так недоречно розставлені тут ЛЕПи. Киргизам поки далеко до усвідомлення туристичної привабливості своєї країни. У якій-небудь Європі ці дроти сховали б під землю чи взагалі провели іншим шляхом.
Але ущелина все одно чудесна. Ось, наприклад, тупо красна стіна, і так, вона досконала:
Як виїхали з ущелини, навколо все одно такі різнобарвні та чарівні гори.
![](https://lh3.googleusercontent.com/nDjSAEKj0aVGTIv5KBWzRWnbhpU8nu85kRu2HSW4jrBc1czSm5PlgrPPpcDwH82x98IDJnEh_kiAmiY2aH_4mVZCD5gehJ9vRttbVSXzPgRgdPIVzdO-z02CNATMBwVO7IcODxKaSeQ=w2560-h1055-no)
Тут, якщо придивитись, під пагорбом є самотній мавзолей:
Із Наринської області повернулися в Чуйську і виїхали на основну трасу. Місцевість на перетині доріг має оригінальну назву Париж. Найпопулярніша послуга на Парижі, як і по всій цій дорозі взагалі, - евакуатори.
Вцілому це все виглядає в міру сюрреалістичненько:
Із цього місця понад дорогою часті юрти й вагончики. В навколишніх горах їх мешканці випасають худобу, а на трасі продають мед, кумис та інші смаколики.
Трапляються стада:
І вцілому все виглядає так типово по-киргизьки:
Проїхали поворот на Талаську область (одну з двох, яку оминули в цій поїздці). Вона вважається батьківщиною епічного Манаса (про якого вже не раз згадував до того), тому не дивно, що саме його статуя зустрічає на повороті:
І нарешті виповзаємо на найвищу точку дороги - перевал Ала-Бель, 3391 метр. Це вічно холодне і дощове місце, де можна і в заторах постояти, якщо піде мокрий сніг.
Перевал є межею областей: із Чуйської ми перемістилися в Джалал-Абадську, отже опинилися уже в південній Киргизії.
Після спуску нас так само оточують гори, але настільки ж вони «не такі», як на півночі:
Після сніжних неживих обелісків, ці вершини виглядають затишними та теплими.
Наступна фотозупинка - біля величезного Токтогульського водосховища. Біля оглядового майданчика було якесь напівдохле кафе, де звертає на себе увагу формат столиків, уже суто середньоазійський:
Саме ж водосховище розкішне, і метрові кущі коноплі на березі тут ні до чого:)
А бо виглядає воно ось так:
Кривою стежкою можна спуститись до берега. Там взагалі якийсь космос:
Водосховище було утворене в 1970-ті роки шляхом затоплення долини у місці злиття річок Нарин та Чичкан. Більше його за площею водної поверхні в Киргизії лише Іссик-Куль.
І певно, це просто взагалі найгарніше у цьому світі, що залишив по собі совок.
А так воно виглядає з літака Ош - Бішкек:
Подальша дорога тягнеться по ущелині, утвореній річкою Нарин. Це найбільша водна артерія Киргизстану, і вона також космічно прекрасна в оточенні своїх гір.
Трохи далі, біля села Кара-Куль, в неї впадає мутна річечка Кара-Суу, і їхнє злиття - одне з найгарніших природних явищ, що мені довелось бачити у своєму житті.
Сам по собі Нарин тут цілком пристойний.
А з лівого берега (є ще мінімум одна притока Кара-Суу з правого) в нього впадає річка принципово іншого кольору та консистенції:
![](https://lh3.googleusercontent.com/PQhJJu987C4N0xW03et1TPQG4XwIaups8C-GCS7X8w49TkXCxW9dQyG7P5b30AgTKRJX0tGzDv8N-l3KhzVmyHGQheTyrOAo3JdNK1ciYNTFrZ_5PSQcTayiH7DHDk59YOG-wAXiHgY=w2560-h952-no)
Так їх симбіоз виглядає далі за течією.
Здогадались би, що на фото, якби не бачили попередні?
Поступово Нарин знову стає однорідним. На річці часто-густо встановлені ферми для розведення форелі:
Тут зліва видно, як дорога пірнає в тунель. Тунелі в країні страшнуваті, без освітлення. Та й киргизи лихачі ще ті.
По інший його бік є кафе, де зупинилися на обід. Придорожнє кафе виглядає типово здичавіло, але традиційно з великими дешевими порціями місцевої їжі, якою насправді малоймовірно отруїтися.
Із красот - види на Курпсайську ГЕС. Гідроелектростанції, окрім
золотої шахти Кумтор, - ледь не все, що зараз вижило в Киргизстані із промисловості.
І далі ми долаємо ще не один десяток кілометрів паралельно до русла річки, уже знайомої, але й такої різної водночас.
Та через деякий час нам знову доведеться звертати з основної дороги, щоб побачити далеке звідси озеро Сари-Челек. Про нього - уже наступного разу.