Гірниче селище Інгулець з’явилося у степах Дикого Поля наприкінці 18 ст., як і багато інших подібних селищ на Криворіжжі. До середини 20 ст. воно досить сильно розрослося і отримало статус міста. А в 2002 році його включили до складу Кривого Рогу, додавши ще кілометрів двадцять до його і без того поважної довжини.
Інгулець складається з двох частин - нової, розбудованої в 60-ті роки минулого століття, і старої, явно давнішої та цікавішої; яка досі жива й бореться з наступаючими звідусіль відвалами та обривами. Туди ми і відправимось.
Але для початку як не заглянути на Візирку - найбільший ландшафтний заказник Криворіжжя. Вона просто по той бік траси від Старого Інгульця.
Я вже про неї писав, але про таку красу гріх не згадати при нагоді ще раз.
Візирка утворилась шляхом затоплення трьох відпрацьованих кар’єрів - так природа відвойовує своє. Почнемо із найбільш віддаленого, північного озера. Воно ж неочікувано найбільше окультурилось, обзавелось пристанню та пляжем.
Тутешні контрастні ландшафти:
Середнє озеро, Візирка-південна:
Ще не було листя на деревах, але вже повно цвіту (ох і завалю я всіх найближчим часом фотками квіточок!). Та й погода підсобила - хто ж знав, що березень і початок квітня будуть тепліші за травень…
Найближчий до дороги Тельманівський кар’єр.
![](https://lh3.googleusercontent.com/J9K4lgXqCS2WrMZRi-WkIWFU9wd1HkElOV0yo294THyG8iiW7wIIWHhzDP0DOV-vJNt9ZzT1lErlWIkPVU7gYrF4jDsW1Ff31G58qk5ebXW3x-My1jFeAvY6dmK8K3tbUKmlX61N42A=w3052-h1264-no)
Із входом у царство хоббітів на східному березі.
Зі сторони траси зробили навіть оглядовий майданчик, звідки видно все озеро і людей-мурашок на його берегах.
Але час переходити до головного, а саме до Старого Інгульця. Як для степу, місцевість тут досить рельєфна і можна знайти декілька точок з панорамними видами селища.
Спочатку воно справляє зовсім не таке гнітюче враження, як про нього пишуть. Живі будинки, добротні й оригінальні. Не скажу, це дореволюційні чи вже міжвоєнні проекти, але дуже красиві. Найцікавіша в архітектурному плані вулиця Сім’ї Демиди.
Чужим тут не раді… по-своєму.
Є і типові проекти:
Але переважно унікальні. Особливо виділяється в цьому плані будинок №48, побачивши який так і хочеться вигукнути - так це ж палац!
Але ні, поміщицький палац був ближче до річки і не зберігся. А це найпевніше - квартири управителів рудника та/або контори.
Другою значною цікавинкою є пошта №52 по паралельній вулиці Половецькій. Як і попередній будинок, вона з’явилась на межі 19-20 ст. і була спочатку рудничною конторою.
Важко сказати, чи працює зараз. На гугл-мапах у неї досі є розклад роботи та телефон, але оці вибиті вікна і загальний стан…
Найближчий обвал починається буквально за кілька метрів від будівлі, безпосередньо у дворі пошти.
І залишається тільки уявляти, наскільки вона була б чарівнішою без сірої шуби, а в початковому голому поєднанні цегли й каменю.
Ідемо далі на південь.
Наступним привертає увагу гуртожиток 1929 року. Також нетиповий проект (принаймні я раніше таких не бачив). Чомусь його обходять увагою мандрівники, але яка лаконічна й гармонійна громадина! У кадр його вмістити майже нереально.
Великі тріщини видають відверто аварійний стан споруди. Та в ній досі тримається життя:
А от наступний будинок, колишню школу №96, уже ніщо не врятує.
Без даху, вікон та перекриттів, але досі з ліпниною.
Та місцями вже й вона потроху обвалюється, залишаючи по собі тільки тіні, ніби після атомного вибуху.
Деякі будинки відверто стали бомжацькими притонами.
На південь варто дійти до покинутого парку, вхід у який знаменує собою ностальгічна скульптура шахтаря. І заважала ж якимось уйобкам його рука.
Безпосередньо у парку знаходились клуб і лікарня, також симпатичні та оригінальні. Стан лікарні видно на фото нижче, до клубу ми трохи не дійшли, але навряд його вже видно за деревами.
Єдина доглянута точка у парку - братська могила.
Назад вертались паралельною ґрунтовою дорогою. Вона проходить узвишшям і звідти видно багато всякого. Якісь багатоповерхові мікрорайони:
Школа:
За її руїнами проглядає річка.
Однойменне до річки та колишнього міста село Інгулець.
Гуртожиток:
І пошта.
Місцева фауна:
І ще багато-багато дестрою. Як придивитись до кладки, угадується 100-літній вік будівель. І вжух, звичайні заброшки перетворюються на руїни панської маєтності. Хоча це їх уже не врятує.
Як виявилась і повністю закинутою вся ця вулиця взагалі.
Але крізь сміття та руїни вже поставало нове життя. І так повторюватиметься й далі, кожної нової весни, і тим веснам буде байдуже, чи встояв до їх настання Старий Інгулець і чи доживемо до них ми.