Нашу столицю можна любити і ненавидіти. Нею можна бродити цілими днями, наклацати сотні фотографій і скласти з ними десятки заміток. Правда, з великою ймовірністю це все уже зроблено до вас.
За два квітневі дні у Києві я спробував відкрити для себе як можна більше того, чого раніше не бачив сам, а зараз спробую виділити найцікавіше. Можливо, хоч щось стане для вас відкриттям. Тому тематичних заміток не буде, а все йтиме у потоці «як попало».
А почнемо з Байкового кладовища. Сходимо на станції «Палац Україна», минаємо невеликий ринок і переходимо маленьку річку Либідь, зашиту в бетон.
Байкове - гігантське царство мертвих, розділене на старе і нове кладовище. Правда, якоїсь особливої атмосфери там не відчувається. Між частинами проходить шумна дорога, зусібіч стирчать багатоповерхівки. Старе кладовище відоме, перш за все, завдяки могилі Лесі Українки. Благо, до неї є вказівники і не потрібно блукати між могилами наугад.
Недалеко хтось використав на пам’ятнику цитату з «Лісової пісні».
Навколо в принципі все стандартно. Хоча зустрічаються ангели…
обрубки дерев…
і іноземці…
Але в більшій мірі я прийшов у це похмуре місце із-за архітектурної складової. Так сталось останнім часом, що мені постійно попадає на очі чи на слух ім’я архітектора Городецького, діяльність якого пов’язана і з Вінниччиною, і з Києвом. Зокрема, з Байковим кладовищем.
Мавзолей Вітте - якраз його робота.
Склепів тут чимало. Не можу сказати про всі, чи то його творіння - та і як зрозумів, авторство багатьох із них узагалі під питанням.
А що у нашій країні і про живих не дуже піклуються, то про мертвих тим більше, і знаходиться це все не ахти в якому стані. Ось у цьому склепі вибиті двері і підлога.
Ставлення до надгробків десь таке ж.
Один із входів у «нову» частину.
Нове кладовище ще більше. Основну цікавість для туристів (там реально снували купки туристів) становить центральна алея, де поховані видатні особистості і звідки видно ті ж таки склепи.
Хоча якщо гроші є, не обов’язково бути видатною особистістю. Наскільки я зрозумів, якийсь циганський барон. Композиція чомусь викликала у мене стійку відразу.
В’ячеслав Чорновіл. Вибач, батьку, ми все прої*али…
Судячи з прізвищ, ціле єврейське сімейство.
Склепи…
Ось цей, мабуть, таки роботи Городецького. Дуже стиль схожий.
Але це все навіть разом узяте не було основною причиною мого приїзду в цю частину міста. А хотів я того дня найбільше побачити Миколаївський костел. Творіння ви уже зрозуміли кого, 1899-1909 років побудови. Похмуре надвечір’я тільки підкреслило його готичність.
Можна без зайвих коментарів помилуватись на його величну цілісність і продуманість кожної деталі.
Окрім використання за прямим призначенням, тут ще знаходиться зал органної та камерної музики. Була якраз репетиція, тому всередину відвідувачів не пускали (а може, в мене просто карма така - не потрапляти в костели).
І щоб трохи розбавити цю тьмяну замітку, додам трохи центру та сонячних пейзажів.
На Венеціанському острові.
Дніпро.
![](https://lh3.googleusercontent.com/quWu-bc5DX-aU4g58a9OCQRZirXShtNVSAf4yU0ji-ScfakrOONSlbjJlQ4W7UO8a2RplELHVgoOr2kEIYs4XDqASPYFLhDYcjdSx1wvxTn2y4jMXWsDEWMafKALBNKvUS1JTw=w2560-h580-no)
Фунікулер.
Місцеве позорище - недобудований міст, який чи то все ж доведуть до ладу, чи то навпаки розберуть.
Незвичний храм - церква Миколи Чудотворця на воді.
Вид із Замкової гори.
![](https://lh3.googleusercontent.com/tYEak35w17-yqmjLyE8Ng2OrhMuW929uVo28bW05ajYamqpGibWOxVq0MwVj9CSO6pltrPJ_-vJb-OC6EQalq2v_Jsqa7NjYQtIDd7RR-Qel2MmPA-UpzJb9xN1JrkUvx7ucaw=w2560-h659-no)
Є на тій горі і таке.
І лавра. Думаю, на сьогодні вистачить.
Фото зроблені 16-17 квітня 2016.