То був перший день одного з найкращих місяців року - травня. Стояла тепла і ясна погода, все навколо розквітало, і на додачу це ж вихідний, і я вирушив убік Шаргорода.
Але добиратись туди найкоротшим рейсом через Жмеринку було б надто банально. Тому обрав автобус, що ходить через Мурафу, усього тричі на день, маючи на меті побачити й кілька сіл по дорозі.
І перше з них - Строїнці Тиврівського району. Вискочив на першій же зупинці, біля костьолу та цвинтаря. Дорога попереду різко ниряє униз до ставка, і від того на горизонті видніється добрий шмат села.
Власне, костьол. Я б сказав навіть, костьолище.
Перед першими хатами розкинувся ставок з острівцем. Зелені насадження зліва - то не просто стихійний лісок, а дендропарк.
![](https://lh3.googleusercontent.com/Pt8_Sd-2B2vQpP1mTxhWAWFTFM5GtkQ_kHe49-kym2n6DGD7ZAjfMsnN5Ek8mpZMswh-D8YhX0MPZrbuHLZDiqZW11-GrXfAukeZyiDGWec4WFzvCxjh2a6-1lz-0PsDyXcBFqVocA=w2560-h1232-no)
Від ставку також видно значну частину Строїнців, зокрема дерев’яну церкву, яка і мотивувала мене зробити тут зупинку.
Інформації про неї не знайшов. На вид єпархіальна 19 століття.
Перехід кілометра на півтора через лісосмугу, і я в наступному селі - Пеньківці, а заодно і вже в Шаргородському районі. Пеньківка зустрічає повноцінним вокзалом, де окрім електричок стає ще й пара поїздів дальнього сполучення.
За легендою, залізниця мала пройти не тут, а через сусіднє село Ярошенка, але власник Пеньківки «порішав», щоб її трохи посунули. А щоб це було не так помітно начальству у столичних кабінетах, назву «Ярошенка» залишили.
А це сільський кіт-канатоходець:)
Лікарня:
Далі проходжу до костьолу, який не зміг.
Будівництво таких типових храмів почалось років 10 тому одразу в кількох селах (по дорозі бачив схожий із вікна автобуса), але до кінця їх так і не довели. А шкода, досить цікава архітектурна задумка із поєднанням каменю та червоної цегли (хоча, можливо, у остаточному варіанті його б просто заштукатурили).
Наступний етап - пошук господарських приміщень які мали лишитись у селі від пана Собанського. Натикнувся на отаке щось біля ставка, але про вік споруд точно сказати не можу:
Від розкішного колись маєтку залишились конюшні та будівлі спиртзаводу. Ось це, скоріше за все, був спиртзавод. І зараз без діла не стоїть.
Церква у селі також дерев’яна і видна здалеку:
Підійдемо ближче. 1872 року, святого Михаїла, збудована на місці попередниці 18 ст.:
Пеньочок у церковному дворі. Пеньківка ж!
На виїзді у сторону Мурафи є ставок, від якого видні обидва сільські храми. Добряче поріс очеретом, тому класичного краєвиду від води не вийшло.
Автобус до Мурафи я піймав досить швидко, а там вистрибнув раніше за потрібне, ще у селі Клекотина. Поважна брама сільського кладовища:
Та старезні поховання:
У Клекотині над дорогою стоїть церква Успіння Богородиці 1878 року.
А далі відкривається панорамний вид на Мурафу та головну її святиню - кляштор домініканців. Порівняно з попередніми селами, Мурафа може вважатись відносно відомою і з багатою історією. Колишнє містечко належало Радзівілам, Язловецьким, Потоцьким… Тут же народився легендарний козацький ватажок Іван Сірко.
Сонячні батареї на стовпах псують незайманий краєвид, але все одно файно, що і до сіл добирається прогрес.
Монастир заснований ще у 1624 році. Його головною домінантою є костьол Непорочного Зачаття Діви Марії 1736 р. - красень як не крути! Все-таки незвичний для Вінницької області бароковий велетень, що навіює асоціації з західною Україною, а то і з Польщею.
Поселення:
Погляд назад. У центрі працював риночок, було людно. Місцями Мурафа все ще нагадує містечко…
Усередину храму я зміг заглянути, бо туди привели якраз цілу зграю дітей, але знімати не став. Тому на словах: неймовірно, але у радянське лихоліття вдалось зберегти його інтер’єр: фрески, вітражі, ліпнини… Костьол закривали лише ненадовго у 30-ті роки 20 ст.
Монастирський двір досить великий, оточений келіями, вежами та мурами.
Трохи південніше його знаходиться Успенська церква 1788 року з доглянутим подвір’ям.
Так як стоїть на пагорбі, від неї відкривається вид ставків на Мурафі (тій, що річка) із дальніми хатками Мурафи (тої, що село) на горизонті.
![](https://lh3.googleusercontent.com/3L05l4V2hackVeirWjpevxIQ8HWugAyjDVjnaLCravtnL7EpcpiwnXSIAqL6GVwfnwnUmgmiENyoAP5nq-aapg9Drx8pJ1BtqrCw3k6Rsz7aYjSNUi5K3fU4qng42B6QS7NV_ttHJA=w2560-h1008-no)
Місце для релаксу:
І звідки прийшли, повз костьол і аж до церкви у Клекотині.
Щоб познімати село від води, обійшов найближчий ставок. Хтось пустив півня в очерет…
Але загалом там тиша та ідилія.
Пірникоза:
Ну і як нагорода за зайвий кілометраж, панорама Мурафи над Мурафою:
Церква і пам’ятник воїнам-визволителям:
Та монастир:
Огляд села зайняв у мене хвилин 40, а от автобуса далі довелось чекати більш ніж півтори години. Хоча із Шаргорода і мав курсувати приміський, він вирішив улаштувати собі вихідний… Тим не менш, я все ж встиг добратись до міста, так щоб залишився час його подивитись.