Originally posted by
tana_sribna at
Волинське віче: мої враження. Ч.1. Лекція Алли Українець про серпанкове полотноВ мережі вже чимало фото вражень і яскравих емоцій, які ми, учасники фестивалю, привезли з м.Радивилів і с Пляшева. Не повторюватимусь. Але розкажу докладніше про те, що чула і бачила я.
Конспект лекції Алли Українець
Заявлена в програмі тема була змінена на «Серпанкове полотно». Доповідач розказувала про свої дві експедиції (1989-1992 і теперішнього часу) в села Дубровицького району, де булопоширення серпанкове вбрання (це села Мілеч, Лугове, Синець, Ясинець, …, Берестя, Литвиця, …, Білетичі (прим. -- не всі занотувала) . Серпанок - прозора як капрон лляна тканина, але міцна.Серпанком, як відомо, називається укриття на голову. Льон-довгунецьвведений за часів СРСР. В народі ж поширеним був льон-кудряш, льон-простак, льон-довгунець. Льон для серпанку називався льон-лущик. Але випрясти найтоншу нитку можна з будь-якого сорту льону, тільки потрібно докласти ще більше зусиль.
Льон-лущиквимогливий до догляду; невисокий; щойно голівка з насінням достигала, зразу висипалось насіння. Тому ходили на «сторожу»(наголос на останньому складі), дивились, чи не тріскаються голівки. Зразу ж підстеляли рядка, збирали насіння, потім рослини. В інших селах недозрілі рослини зрізали, щоб вони долежували, потім вибивали насіння.Сіяли льон,зрозуміло, вручну, виполювали кілька разів, щоб не було жодної травинки. Якщо конопель сіяли до 5 соток у вказаному регіоні, то льону завжди більше. З льону шили переважно жіночий одяг, з конопель - чоловічий.
Рвали льон вручну, оббивали стеблини, залишали, щоб вилежувався; чекали коли побуріє, тоді вже відділяється стебло. Добре, коли падав дощ, якщо ж опадів не було, то змочували у воді додатково. Так тривало близько двох тижнів. Далі підсушували в хаті, на печі, відбивали від стебла, терли на терницях, витріпували тріпачками костриці, чесали гребнем, щоб волокно було абсолютно чистим. Перевірялиякість волокна так: якщо провести ним по воді і воно не лишатиме сліду, то волокно якісне. Або ж розчісували над водою: якщо на воду не падав пил, волокноготове. Гребені для чесання виготовлялись зі щетини дикого кабана. Полотно скручували у «суверточки», або «жилки». Далі пряли. І тутвсезалежало від старанності жінки. До речі, пряли волокно на другий рік, щоб «долежалося шовку». Скручували нитку до найтоншої. Пряли, перемотували, висушували (бо постійно ж слинили), снували на стіні, основу навивали накрохмалену; «турзили» ту основу, навивали на веретено. Прибивали один раз, ткали делікатно. Отримували прозоре, але міцне полотно. Несли на ручку смужками ( розмічали червоними смужками суцільне полотно через 3-5 м). Несли на майну - підтоплену траву, де сонце відбілювало полотно. Два тижні носили вибілювати (прим. --хороші ілюстрації вибілювання є у книзі Віри Зайченко«Вишивка Чернігівщини »). Потім несли додому шити. З розрізаних смуг - наміток вже шили вбрання. На сорочкуйшло три пілки, на спідницю 5-6, нафартух 1-2 пілки. Якщо складати розрізані за відміченими червоними смужками полотна на вбрання, то як раз виходять кольорові смужки на рукавах, на поясі, на фартушку. Це вбрання з наміток.Пошите розтягували до прозорого стану кулькою під назвою «гала», або «камінчик». Цю склоподібну кульку катали понакрохмаленому одягу -- «накачували камінчиком» полотно. Як прокачаєш рівненько-тоненько, таким і буде полотно. Дивились крізь полотно на сонце і казали:»Уже свідрід!». Що означало, що кондиція досягнута.В рівненському краєзнавчому музеї представлено ненайкраще полотно. Бо все найкраще, найцінніше або клали в труну («щоб Бог бачив, яка я була трудівниця»), або залишали у спадок дітям, або не віддавали, приказуючи «а що я понесу із собою на хрест?». Мається на увазі прикрашання на кладовищі хрестів з жіночих могил серпанковими фартушкам, чоловічих - рушниками. А через кілька років спадкоємці просто палили бабусину скриню з усім добром. Багато полотна у музеях зіпсовано, адже лежало довго, а потім ще хтось хотів вибілити і підсинив, тож прозорий верпанок набув синьо-сірого відтінку. Тому зараз серпанкове полотно - така рідкість.
Прозоре полотно в умовах відсутності білизни не приховувало тіло. Але в родині з 10-12 чоловік, які жили в одному приміщенні і поняття сорому не було. Місячні підв’язували поділкам сорочки, а іноді «кров капала набіленькі онучі», то жінки ховалися. Адже часто не було зайвої тканини, щоб підіткнути.
Весільне вбрання було і не серпанкове. Інколи надягали чорну камізельку.
В поле йшли жати в білому накрохмаленому вбранні, але в ньому не працювали; жали урочисто перший сніп, потім переодягалися. Так само гребли сіно: перші гребки робили в святковому, потім переодягалися. Таким чином, люди поважали роботу і урочисто
йшли збирати урожай тощо.
Зафіксовано весілля, коли молода обдаровувалавесь рід молодого намітками. Тож можна уявити, скільки полотна серпанкового мало бути.
Оздоблення серпанкового одягу. Коруночки гачком - пізніше явище (прим. -- мої власні спостереження - це коклюшечне мереживо); а ось мережки, пруткування навколо червоної смужки завжди доречно виглядають і не обтяжують прозоре вбрання. Назви тканих орнаментів втрачені, залишились без описів «дороги», «оклади». Місця зносу(манжети, пояс фартуха, комір) підшивались перкалем.
На серпанковому полотні в 1 см нараховується 14-16 ниток.
На Волині вдругій половині ХХ ст. намітки вийшли з ужитку. На Житомирщині, Острожський район, смужки виткані були червоні з синім, додавалась мережка. В Гощанському районі є дві намітки з вишивкою біллю і мережками (прим. -- одна втрачена, одна на фото є здалеку з фестивального ярмарка, бо фото на лекції було на проекторі підсвіченому денним світлом, тож фото робити було неможливо).
Леся Українка в «Лісовій пісні» дуже добре описала серпанок, почитайте про його різновиди!
Ілюстрації.
На жаль, лекція була ілюстрована фото на проекторі, а яскраве сонце у вікно унеможливлювало фотографування. Сподіваюсь, після виходу в друг статті пані Українець, стануть доступними широкому загалу ці унікальні фото. Але слухачі -музейники дещо принесли зі своїх скарбів і нашвидкуруч показали. Тож показую, що встигла вхопити, без підписів і пояснень, будемо спільно вишукувати, що це і
звідки.
![](http://vyshyvanka.ucoz.ru/_fr/3/9316558.jpg)
Ці два фото як раз з трьох пілок =1 намітки (відрізу серпанка, розміченого смужками)
![](http://vyshyvanka.ucoz.ru/_fr/3/7166159.jpg)
Намітка на Марії Пошивайло
![](http://vyshyvanka.ucoz.ru/_fr/3/8320067.jpg)
Оздоблення краю та шви з'єднувальні шви чоловічої сорочки
![](http://vyshyvanka.ucoz.ru/_fr/3/1421210.jpg)
Ще одна намітка
![](http://vyshyvanka.ucoz.ru/_fr/3/2332737.jpg)
![](http://vyshyvanka.ucoz.ru/_fr/3/1002734.jpg)
Фартушки
На фестивалі викладене вище на манекені виглядало так (на задньому плані рідкісна намітка, вишита біллю)
![](http://vyshyvanka.ucoz.ru/_fr/3/4549230.jpg)
![](http://vyshyvanka.ucoz.ru/_fr/3/6611085.jpg)
Тепер дивимось,що відтворено майстернею в Радивилові.
Перехоплює подих?!
Далі буде...
Оновлення:
Стаття з періодики за темою
тут з коментарем пані Українець:
Раніше можна було побачити цілі скрині серпанкового одягу у таких селах як Миляч, Селець, Орвяниця, Берестя, Крупове, Вільне, у Дубровицькому та навіть Сарненському районах.